Esküjéhez hűen hozta meg a legfőbb áldozatot a katrosai harcok hőse
Nyolcvan évvel ezelőtt, 1944. szeptember 3-án Mező Ferenc, a Kézdivásárhelyen állomá...
A Székely Hírmondó terjesztését szeptember 1-jétől új csapat vette kézbe. Tudjuk, az utóbbi időben akadtak gondok a lapkézbesítés terén, remélhetőleg ezeket mielőbb orvosolni tudjuk, ezen dolgozunk. Addig is annak érdekében, hogy a jövőben zökkenőmentesen tudjuk eljuttatni postaládájába kedvenc napilapját, kérjük, legkésőbb az adott hónap utolsó napjáig rendelje meg a Székely Hírmondót a következő hónapra.
További jó hírrel is tudunk szolgálni: szeptember 12-től újra megnyitjuk sepsiszentgyörgyi ügyfélszolgálatunkat a Csíki u. 7. sz. alatt, ahol hétköznap 8 és 16 óra között állunk rendelkezésükre: apróhirdetést adhatnak fel, lapokat, folyóiratokat rendelhetnek meg, de minden téren igyekszünk a segítségükre lenni. A kézdivásárhelyi ügyfélszolgálat változatlanul a Függetlenség u. 1. sz. alatt működik ugyancsak 8 és 16 óra között.
Amennyiben a Székely Hírmondót többször is késve vagy netán egyáltalán nem kapja kézbe, kérjük, hívja bizalommal a 0728.048.136-os telefonszámot.
A Prima Press Kft. terjesztési osztálya nevében:
Balogh Kinga
Előre megnyugtatunk mindenkit: teljesen természetes, ha kicsit magunk alá esünk a szabadság után, amikor vissza kell térni a gyárba dolgozni. Nem azért érezzük úgy, mintha temetésre mennénk az első napunkon, mert rossz lenne a munkahely, hanem mert így működik az emberi lélek: üresség tölti el a sok nyári program után.
Két hét szabadság miért okoz ilyen sok negatív érzést?
Margaret Wehrenberg pszichoterapeuta szerint tévhit az, hogy csak akkor tör ránk a gyász érzése, ha jól éreztük magunkat a szabadság alatt, ugyanis ha veszekedéssel telt vagy stresszes volt az egész vakáció, akkor is rengeteg más inger ért minket, mint a hétköznapok során. Új emberekkel vagy ritkán látott ismerősökkel találkoztunk, új helyeken jártunk, esetleg régi, kedves emlékeket idéztünk fel – mind olyan érzést kelt bennünk, amivel egy szürke kedd délután kevés eséllyel találkozunk.
Aztán ennek az inger-kánaánnak egyik napról a másikra vége, ami pont olyan, mintha meghalna a lelkünk egy része. Elmúlik a készülődés, tervezgetés, izgalom, jövés-menés, vége van a szórakoztató programoknak és a délelőtt tízkor elkövetett fröccsözésnek a barátokkal. Hirtelen ürességet érzünk, és a munkahelyet a pokol egyik tornácának látjuk, ami elveszi az életünkből az örömet. Kénytelenek vagyunk visszatérni a számlafizetés, időpontok és felelősség világába, ami kicsit sem kellemes élmény, mondhatjuk úgy is, hogy felér egy nagy, kijózanító pofonnal.
Ez a fajta gyász nagyon hasonlít a depresszióra, de nem szabad összekeverni a kettőt, valójában veszteségérzésről van szó, ami magától is elmúlik, de tehetünk azért, hogy gyorsítsuk a normál kerékvágásba visszatérést, és a rossz érzések eltűnését. Az olyan nyilvánvaló tanácsokon kívül, mint hogy ki kell mozdulni a házból, programot kell szervezni hétköznap is munka után, a terapeuta ír pár különleges tippet is, ami segíthet túlélni a szabadságot.
(nlc.)